PROTEST IMOT PROTESTANTISMEN
                                  av Dr. Gyula A. Magò (Ungarn)
                          The Angelus - Mars 2005 - Se internet
                         Sannheten krever at vi skal kjempe imot urett.
                 Rettferdighet krever at vi skal gjøre det med ærlige midler.
Nestekjærlighet onsker at vi kun kjemper imot selve uretten, men ikke                                                                                                   mennesket som er dens offer!
     I følgende skriv, er ordene katolikk og protestant brukt i deres tradisjonelle mening. Utelukket er liberale protestanter og modernist katolikker, to grupper av folk som ikke ser ut til å tro på noe lenger.
     Protestantismen kan bli summet opp med Mark Twains parafrase: 
     Problemet er ikke det at protestantene er ignorante. Heller, problemet ligger i alle ting som de vet "at itt`er slik..." (that ain`t so....).
     Protestantismen er negativ: den kan bli målt i katolsk lys med å legge vekt på de diverse fornektelser av de katolske doktriner. Disse fornektelser er rettferdiggjort med et forsøk på å avvise katolske dogmaer, men disse avvisninger er aldri vellykkede fordi de alltid inneholder villfarelser. 
     I USA, er Roman Catholisism av Lorraine Boettner fremholdt som brukbar samling av avvisninger av katolsk praksis og tro. Boken fornekter katolsk tro og praksis men den klarer ikke å vrake en eneste av dem. Boken belyser at protestanter har liten forståelse av katolisisme, og derfor liten forståelse av hva det er de vraker. Så, strengt tatt,  er det sandt at "problemet ligger i de ting de vet at itt` er slik..."  Noen kommentarer på Boettners bok:
*    Boken var skrevet for protestanter, og en katolikk vet ikke virkelig hva de skal gjøre med den. Men den katolske leser oppdager fort at boken presenterer ikke en religiøs sannhet, men anti-katolsk propaganda, og slik forutsagt er det nesten ingenting i den som er sandt. For katolikker kan det protestantiske bilde se ut latterlig misoppfattet, med vilje falsifisert eller rett og slett ondskapsfullt.  
*    Boken er preget av et intenst hat til den Katolske Kirke, som vi skal diskutere senere. 
*    Boken er full av skamløst uærlige argumenter som på ingenmåte vil stå seg i fornuftets domstol (f.eks. Romersk katolisisme er som kommunisme; Katolikker tilber statuer og selvfølgelig Maria; Amerikanske sivil lov står høyere en Katolske kanoniske lover; Katolikker er fattige, ignorante, avgudsdyrkere, overtroiske folk; osv. ad nauseam).  Den er skrevet i en typisk moderne propaganda stil eller "hat litteratur", den appellerer til følelsene heller en intellektet. 
*     Når det kommer til strengt religiøse saker er forskjellige stråmenn slått ned på, og karikaturer av katolsk tro og praksis er avvist.  F.eks er det riktig a avvise avgudsdyrkelse, men det er fullstendig fremmet (bogus) å anklage Romerske katolikker for avgudsdyrkelse. 
*     Ikke uforventet, mislykkes Boettner å vrake (dvs bevise som uriktig) en eneste del av katolsk tro eller praksis. F.eks fremholder han at Maria er Jesu mor men ikke Guds mor fordi Gud har ingen mor. Dette var fastsatt engang for alt på Konsiliet i Efesus 431 AD. Maria er Gudsmor, og det står i evighet.  Boettner anerkjenner motvillig at Efesus konsiliet sa dette, men tar det på seg selv å forklare, at det skulle aldri ha blitt sagt, fordi det er imot Skriften. (Dette med å snu ting på hodet er  typiske protestantiske "vitenskapelige arbeidsmetoder".) Til slutt, s. 135 konkluderer han med følgende nonsens: "Den korrekte forklaring på Kristi person er denne: Slik Hans menneskenatur ikke hadde en far, slik hadde  hans guddommelige natur ingen mor."  - Naturer har hverken mor eller far, kun personer har far og mor.  (Man sier ikke at en mor er mor til barnets kropp, men hun er mor til barnets person. St. Thomas Aquinos, Summa Theologica, III, art. 4). 
     Boettners bok, som er en typisk  stam-protestantiske argumenter,  lider av de samme grunnleggende problemer som preger hele protestantismen: den er inkonsistent, som betyr at alle dens argumenter er verdiløse. (I et inkonsistent system, når posisjon P er beviselig, da er dens motsetning det også). Se nedenfor "Hvorfor tro på Bibelen?"-Korrekthet.
     Protestantisme er ikke en enkel religion som kan bli undersøkt og prøvd. Den har kun noen "prinsipper" som kan bli påkallt med smidighet og kan bli brukt til å skape en religion som er tilpasset og komfortabel for protestanten. 
     I dette skriv, skal vi diskutere to protestantiske "prinsipper", en protestant doktrinær villfarelse, og avvisning av to katolske doktriner, hver og en på en enkel og grei måte.
SOLA SCRIPTURA 
OG PRIVAT BEDØMMELSE
Skriften alene; Protestantismen er "Bibelens religion". 
Å lese Bibelen kan ikke være betingelsen for frelsen
     Etter den protestantiske oppfatning, da skal en kristen frelse sin sjel med å skaffe seg en bok, kalt Bibelen; lese Bibelen, bestemme seg for hva Bibelen betyr (den private bedømmelsens prinsipp), og nå tror han at han beholder Den Guddomelige Åpenbaring.  
     Desverre eksisterte ikke Bibelen de første 400 år av den kristne historien (de kanoniske bøker var utvalgt av Den Katolske Kirke kun på Konsilet i Kartago 397 AD): 
     Den hele Kristne Åpenbaring ble gitt av Den Hellige Ånd og forkynt også og trodd av verdens nasjoner før en Det Nye Testamente eksisterte.  Kunnskapen om Gud igjennom inkarnasjonen, og frelsens vei gjennom nåd, var åpenbart delvis av Vårherre, og fullstendig av den Hellige Ånd da Han kom. Troen, eller Guds vitenskap, ble overført til apostlene med guddommelig opplysning. Den var selv Det Nye Testamente før en en linje av det ble skrevet ned.... (R. Woods, The Catholic Companion to the Bible, s.199)
     For de etterfølgende 1100 år var Bibelen fullstendig utilgjengelig for vanlige dødelige fordi det var på ingen måte  mulig å reprodusere Bibelen på rimelig måte. Slik, tilsynelatende har Vår Herre Jesus Kristus fullstendig feilet i det å sørge for sine tilhengere, 75% av den kristne historie. Siden slik anklage er uholdbar imot Gud, da må disse protestantiske idèer være uriktige. [Kirkekunsten var ment å gi folket billedlig undervisning. Hendelser fra Bibelen ble malt på kirkeveggene og i tak, og i enhver katolsk kirke er 14 bilder av Korsveien hengt opp rundt kirkerommet, og bønner er bedt ved hver "stasjon".- Dessuten hører folket alltid i allefall to lesninger fra Skriften i hver Messe; lesning fra brevene og dagens evangelium. -A.R.]
Bibelen er ikke den eneste kilde av Guddommelig Åpenbaring
     Det går ikke å fremholde at Bibelen er vår eneste kilde til Guddommelig Åpenbaring i lys av den følgende betraktning:
     St. Johannes satte ca 8000 ord på Vårherres lepper. Sts. Matteus, Markus og Lukas omtrent tre ganger så mange. Når man snakker langsomt og klart, alle Jesu ord som er skrevet ned i Johannes evangeliet, ville det ta under en time, og ordene i alle evangeliene til sammen omtrent to og en halv time.  Nå, evangeliene gir oss kunnskap om at igjennom sitt offentlige ministerium snakket Vår herre faktisk, dag etter dag, i mange timer. Hvis Vårherre snakket bare en time hver dag offentlig, ville hans offentlige taler være omtrent et tusen timer, men Vårherre snakket ikke bare offentlig. Han snakket kontinuerlig privat med sine dissipler. Hans lengste nedskrevede tale i Joh. (12-17) var snakket fullstendig privat til Hans disippler. Men tatt i betraktning at Vårherre brukte hele sin tid til å tale og undervise, må Hans apostler ha hørt Ham tusindvis av timer. og det som Bibelen inneholder er da kun en tusendste del av hva de hørte Ham si.  (J.P Arendzen, The Gospels: Fact, Myth or Legend? (Sands, 1923), s. 64-65).
       Derfor, Tradisjonen er en annen viktig kilde til vår kunnskap om Guddommelig Åpenbaring. F.eks er katolikker ikke imponert i det hele tatt når protestanter setter spørsmålstegn ved skjærsilden; katolikker vet at ikke bare de eldste liturgier, men også de romerske katakomber er fulle av bevis for skjærsilden, fordi skjærsilden har alltid vært trodd på. 
     Dette beviser også det faktum at det illsinne som protestanter viser noe som ikke er bibelsk, etterlater katolikker fullstendig kalde. De vet at alt trenger ikke å stå i Den Hellige Skrift. 
Hvorfor tro på Bibelen?
     Desverre har protestanter ingen levendes rett til å basere noe argument på Bibelens inspirasjon (hvilken bøker som skulle betraktes som inspirerte og derfor tilhøre Bibelen), fordi at Bibelens inspirasjon var en doktrine som hadde vært trodd før reformasjonen, ved autoriteten av Kirken alene. Det hvilte på eksakt samme basis som Forvandlingen. Den eneste grunn til å holde Bibelen som troverdig er fordi den Katolske Kirke har sagt det. St. Augustine har sagt det klart: "Jeg ville ikke ha trodd på evangeliene uten å ha først vært beveget til det av  DKKs autoritet." 
Protestantiske Bibler
     Johann Gutenberg (1397-1468), oppfinner av trykkeriet, var en katolikk, og  Bibelen ble trykket på mange språk mellom 1466 og 1520, men den protestantiske propaganda lyder slik at Luther på en eller annen måte fandt Bibelen og gav den til folket for første gang på deres språk. En av de ting som de vet at det itt` er slik...(at det var  Den Katolske Kirken som først gav ut bibelen på morsmålet -A.R).
     Så, hva gjorde protestantene med den Bibel som nå ble så lett tilgjengelig? For det første, har de lemlestet Bibelen, den boken som de påstår at de holder så høyt æret.  De droppet seks bøker fra det Gamle Testamente. F.eks den andre Makkabeer boken måtte gå, fordi den inneholder bevis for skjærsildens eksistens uten en minste tvil. - De tok ut deler av bøker som de holdt (f.eks 7 kapitler fra Esters bok,  og mest av tredje kapittel av Daniels bok), og de feil oversatte nøkkel skriftsteder for å tilpasse deres meninger.  En teologisk viktig eksempel er fra Malakias profeti (Douay versjon), som profeterer et offer som vil bli ofret universalt selv blandt nasjonene (altersakramentet): "Fra lengst i øst og til lengst i vest er mitt navn stort blandt folkeslagene. Alle steder er det et offer, og det er ofret for mitt navn et rent offer" (Mal. 1:11). [I den norske bibel: Alle steder brenner de rene offer (flertall)  som.... A.R]. King James versjon feiloversetter slik: "Alle steder skal de ofre røkelse for mitt navn, og et rent offer." (Mal.1:11) Selvfølgelig, etter å ha fornektet alt offer til Gud, skulle protestantene nå i det minste ofre røkelse til Ham, (for å være konsekvent med dette skriftsted), men de mest sannsynlig erklærer det "ubibelsk" også. 
     Som et resultat, er selv de beste protestantiske bibler, som King James versjonen,  fulle av feiler [se også i Luk. 13. 3, hvor man oversetter: om dere ikke omvender dere....,  istedenfor: om dere ikke gjør bot-A.R].
     Men det verste er at de systematisk mistolker Bibelen. Den protestantiske revolusjonen involverte en storslagen "bortforklaring", av mange av de doktriner som DKK hadde holdt i 1500 år. Uten den guddommeligt utnevnte tolker, er Guds Ord som er gjemt i Skriften,  kun en livløs tekst, forsvarsløs imot de villeste tolkninger. Det å propagere og respektfullt akseptere de villeste  tolkninger av Den Hellige Skrift er et utvilsomt faktum i det protestantiske liv, som ledet til mangfoldige sekter. Resultatet av dette doktrinære anarki er i seg selv en fullstendig bannlysning av protestantismen: protestanter er derfor ikke i stand i det hele tatt å være enige om hva nøyaktig Åpenbaringen er tenkt å bety.  
     Selvom det er vanskelig å finne to protestanter som er enige i alt som de tror (på samme måte som katolikker er enige i sin tro) da er det ennå mulig å kommentere på de mange oppfatninger som protestantismen har skapt: Motarbeidelse mot DKK, Det katolske prestedømme, Messens offer, og det katolske sakramentalsystem er sannelig kjent for dem alle. 
     Selvom Den Katolske Kirke har alltid mått tolerere vranglærer, da var protestantismen en fullstendig ny vranglære.  Ingen hadde noengang trodd de ting som protestanter begynte å tro på. Protestantismen med sin individualisme, fullstendig avvisning av autoritet og anti-sakramental natur er total fremmed for Kristendom som den hadde eksistert i 1500 år. 
     Boettner lyver skamløst når han skriver: "Helt siden Det Nye Testamentes tider har det vært folk som aksepterte de grunn prinsipper som nå er fremsatt i protestantismen". Han kan ikke støtte dette med et eneste sitat fordi det er ikke sant. Alle som har en grunnleggende kunnskap til historie, vet at de "grunnleggende prinsipper " for protestantismen eksisterte ikke før en Luther skrapet dem sammen på en "faderullan" måte. Og ironien i det er at Luther fikk sine følelser såret da hans felles  "reformatorer", istedenfor å beundre hans prinsipper, overgikk ham, og begynte å produsere sine egne "prinsipper". Pandoras eske ble åpnet.  
     Og, selvfølgelig har St. Paul advart oss imot slike ting: "men selvom vi, eller en engel fra himmelen kom og forkynte for dere et annet evangelium en dette, la ham være bannlyst." (Gal.1:8)
Privat tolkning av Bibelen
     En av de "prinsipper" i protestantismen er privat bedømmelse: "Jeg fornekter Den Katolske Kirkes autoritet: Enhver må dømme hver doktrines sannhet selv." [Altså: Det er èn pave i DKK men alle er paver i den protestantiske kirke, unntatt paven-A.R.]. Resultatet er et fullstendig anarki ikke bare i tro men også i praksis.  Med å bruke dette "prinsipp", finner velmenende protestanter, lutheranere, episkopalianere, baptister, presbyterer, unitarianere, metodister forskjellige ting i deres bibler.  En komisk result av privat tolkning er "the Shaker" (ikke brukt lenger): "Dere er et selvgodt folk. Vet dere ikke at bibelen forteller at dere må arbeide for deres frelse med frykt og beven, og dere skjelver ikke i det hele tatt. Mine brødre, hvis dere ønsker å komme til himmelen da skjelv, mine brødre, skjelv! (shake my brethren, shake)".
     Alt dette beviser jo at Bibelen er ikke lett lest. Apostlenes prins sa det: 
     Det samme har jo vår kjære bror Paul skrevet til dere, ut fra den visdom som er gitt ham. Om dette taler han også i alle de brev som han kommer innpå disse spørsmål! Det er noen ting der som er vanskelige å forstå, og de ukyndige og usikre fordreier dette; samme gjør de også med de andre skriftene, og det blir til deres egen undergang. (II Peter. 3.15,16)
     Privat bedømmelse er indirekte i hver vranglære, men protestantene er de første til å konstatere det direkte som et av sine "prinsipper". 
     Når protestanter sier at det ikke er bare individets innfall, men inspirasjon av den Hellige Ånd som produserer deres tolkninger, blir det enda mer pinlig.  Siden tolkningene motsiger hverandre, (bare ta to godt nok dokumenterte saker, Luther og Calvin) må vi konkludere at Den Hellige Ånd motsiger seg selv. Og siden den påstand er en helligbrøde, må privat tolkning av Bibelen være et falskt konsept. Og det burde her bli pekt på at det som protestanter her forlanger for seg selv, er mer en hva katolikker forlanger selv for paven.  Selvom protestanter sier at de har fått hele deres religion fra Bibelen, da finnes ikke deres "prinsipp" i Bibelen. Protestanter prøver av og til å flikke på deres kaos og inneboende fragmentasjon, med å etablere enslags "Troens bekjennelse". Men disse er ikke godt tolerert: det å prakke på noen form for normer motsiger protestantismen, fordi for dem er ethvert fast dogma, enhver uforanderlig moral og enhver bestemt regel absolutt fremmed.
     Det er lett å bevise, at den katolske religion er klart inkludert i Bibelen, men den protestantiske religion kan ikke finnes i Bibelen.  Hvis en protestant ærlig prøver sin egen lemlestede  bibel, selv der finner han den katolske religion.  Dette har skjedt mange ganger, og av og til har det vært dokumentert. Paul Whitcomb, som endelig konverterte til den katolske religion, forklarer selv: 
     Jeg ble født av protstantiske foreldre, ble døpt som protestant, oppdratt som protestant, giftet meg med en protestant, og for noen år prekte fra en protestant prekestol. Hvis det noen gang var en "inngrodd" protestant,  var det meg." (Paul Whitcomb, Bibelen gjorde katolikk ut av meg)
     Hans konversjon begynte da han fikk den pinefulle innsikt at Kirken, Kristi legeme er ett, og han, som en protestant ikke var medlem av det. Protestantiske feiltolkninger av Bibelen og de vedvarende villfarelser av Luther og Calvin, er propagert via en protestantisk muntlig tradisjon, og dens eksistens er det bare noen få protestanter villige til å innrømme. 
     Den doktrinære villfarelse hos "reformatorene" som er lettest å forklare er deres vrange konsept av det å være rettferdiggjort.  Det beviser også at protestanter-selvom det motsiger deres prinsipp av sola scriptura- også har en muntlig tradisjon: det som Luther og Calvin (f.eks) sa, ofte bestemmer det som en protestant kommer til å tro.
DET PROTESTANTISKE KONSEPT OM "RETTFERDIGGJØRELSE"
     Saken er den; hva mente St. Paul med uttrykket "rettferdiggjørelse"? Rettferdiggjørelse skjer ifølge DKK med en overførelse av helliggjørende nåd til sjelen, (Dr. Mago forklarer dette på lik måte med Dr. Georg May-se Økumenismens felle- Rettferdiggjørelse og nåd)) men protestantismen tror at rettferdiggjørelsen blir som en kappe,  som blir satt over synderen av Guds barmhjertighet, men synderen er like syndig som før. De tor at med syndefallet ble menneske naturen ødelagt, og kan ikke forbedres. Men det tror ikke katolikker.   Dr. Gyula Magò fortsetter siden med en lignelse: 
     Dette er noen ganger illustrert med å si at ifølge Luther er en rettferdiggjort sjel som en liten dynge kumøkk dekket med snø. Så da ville himmelen være bebodd av, og Gud ville vært omringet i all evighet med, dynger av kumøkk. Dette konsept er sannelig motbydelig og absurd. 
     Den riktige mening med det er å "gjøre rettferdig", eller " å erklære noen rettferdig  som er det i virkeligheten".   Den riktige, katolske forståelse er den katolske forståelsen at,  rettferdiggjørelse helliggjør sjelen, overfører åndelig skjønnhet over sjelen, gjør den rettferdige en venn med Gud, gjør han til Guds barn og gir ham arverett til himmelens goder, og gjør ham til Guds Tempel. Den rettferdige mann har vært gjenskapt av Gud ; han er i sannhet en "ny skapning". 
     Dette forklarer hvorfor det er ingen helgener i protestantismen, men det kan umulig være noen. Helgenen er en person konvertert og nylig skapt i Guds nåd, og protestantismen nekter selv å ta i betraktning at det eksisterer slik en ting. Den  fornektelsen av DKK, og det katolske sakramentale system er nært beslektet. 
FORNEKTELSEN AV KIRKEN
     Hva etterlot Vårherre ved sin Himmelferd? Kun et eksempel, og flytende minner?  (Da har ingenting vært skrevet ned) Hans legat til verden var først og fremst et samfunn som Han skapte; et samfunn, eller broderskap, som tellet da Hans nærmeste tilhengere, og har blitt kjent som Den Katolske Kirke. Den guddommelige Frelser forsikret seg at Hans planer ville ikke bli frustrert av Hans legaters utroskap [sakramentene er gyldige selvom de gis av en syndig prest-A.R]. Han gav Kirken en monarkisk organisasjon, med apostelen Peter som overhode. 
     Kirken er for protestantene det såreste punktet, den sannheten som de bitrest avviser, fornekter og prøver å oppløse, og det er derfor den viktigste delen i forståelsen av protestantismen. 
     Siden det var nødvendig at Jesus Kristus sin guddommelige misjon skulle bli vedvarende til tidenes ende, tok Jesus Kristus seg disippler, lærte dem selv, og gjorde dem deltakere i Hans eget autoritet.  Og da Han hadde utgytt over dem,  fra himmelen, Sannhetens Ånd, bød Han dem å gå gjennom hele verden og trofast forkynne for alle nasjoner det Han hadde kommandert, så at med professjon av Hans doktrine, og observans av Hans lover, kunne menneskeslekten oppnå hellighet på jorden og evig glede i himmelen. På denne måte, og på dette prinsipp, var Kirken født. (Pave Leo XIII, Satis Cognitum)   
     Den ufattelige tragedie ved det protestantiske opprør var den helhetlige avvisning av Jesu Kristi Kirke, som Han hadde opprettet.  Det frarøvet protestantene sannheten, og frarøvet dem midler til deres frelse. Pave Pius IX riktignok beskrev protestantismen som et "opprør mot Gud", fordi den skifter ut guddommelig autoritet med menneskelig autoritet. 
     Kirken, værende både naturlig og overnaturlig, gjenspeiler sin guddommelige stifter, som er både Sann Gud og Sant menneske på samme tid. Det er en villfarelse å forestille seg at Kirken er kun naturlig eller kun overnaturlig. Med pave Leo XIIIs ord: 
     Det er like sikkert og vist at Kristi Kirke ikke kan være enten det ene eller det andre, som om mennesket kunne være kun legeme eller kun sjel. Tråden og unionen mellom begge elementer er absolutt like viktig , som det intime union mellom legeme og sjel er for menneskenaturen.     
     Ifølge protestantisk tro, er det intet behov for en Kirke.  For katolikker er Kirken en livsnødvendig faktum.  Kirken er sannelig mysteriøs: Kirken er Kristi Mystiske Legeme (Rom. 12:4-5), Kirken er Kristi brud (Efes. 5.25-27) og Kirken er en fortsettelse  eller forlengelse av Jesu Kristi inkarnasjon, som fortsetter å bli blandt oss. 
     Selv etter sin himmelferd identifiserer Jesus Kristus seg meget klart med sin Kirke i sitt møte med Saul. "For jeg er den minste av apostlene, som ikke er verdig til å kalles en apostel, fordi jeg forfulgte Guds Kirke (Kor. 15.19) Men med å forfølge Kristi Kirke da forfulgte han Kristus selv: "Hvem er du, Herre? Og Han: Jeg er Jesus som du forfølger" (App.gj. 9:5) 
     Kirken er Jesus Kristus som lever ennå iblandt oss, hun er Jesus Kristus ennå arbeidende i verden. Som Jesus Kristus levde sitt naturlige liv på jorden for 2000 år siden i et legeme fra Jomfru Maria, så nu lever Han i et legeme fra menneskeslekten generelt sett, og Hans legeme er kalt for Den Katolske Kirke. Med ord fra St. Gregor den store: "Kristus med hele sin Kirke i himmelen og på jorden, er en eneste person. Og som det er kun en sjel som levendegjør de forskjellige medlemmer på en menneskekropp, således levendegjør og opplyser Den Hellige Ånd Kirken."
     "Jeg er vintreet, dere er grenene. Den som blir i meg og jeg i ham, han bærer mye frukt, men uten meg kan dere intet gjøre. (Joh. 15:5) 
     Sannelig; Kirken er mysteriøs, det er ingenting likt henne i verden. Intet kommunitet i den naturlige orden kan bli kallt for person. F.eks, ingen nasjon er en person, ingen nasjon har en guddommelig misjon, eller et løfte om å vare evig og bli alltid hjulpet av Gud. Kun Den Katolske Kirke har disse egenskaper, gitt henne av sin guddommelige grunder. 
     Meg er gitt all makt på himmel og jord. Gå derfor ut og gjør alle folkeslag til disipler, idet dere døper dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn og lærer dem å holde alt det jeg har befalt dere. Og se, jeg er med dere alt til verdens ende. (Matt. "8:18-20) 
     At Kirken ei blot er en menneske organisasjon, men er sannelig Kristus i fortsettelse, er ikke et mørklagt dogma for katolikker men et selvlysende fakta.  Katolikken vet at at Kristus lever og virker i Kirken i realiteten: nåden fra etthvert sakrament kommer fra Kristus, katolikken går og skrifter og får syndsforlatelse fra Kristus, og i det hellige Eucharist mottar han Jesus Kristus selv.
AVVISNING AV DET KATOLSKE SAKRAMENTALE SYSTEM
     "Jeg er Veien, Sannheten og Livet" (Joh.14:6) betyr at Vårherre er Lovgiveren, Læreren og Øverstepresten. Ifølge det da styrer Kirken, lærer og disponerer frelsens frukter gjennom sakramentene.  
....................
     Når DKK påviser sin unike rolle, at hun er Kristus i fortsettelse, at hun er sannheten, hele sannheten og bare sannheten, da er protestanter klare til å ta opp stener og kaste på henne [her menes læren, og ikke de forskjellige prelaters oppførsel A.R]. Msgr. Robert Hugh Benson, en konvertitt fra anglikanisme forklarte England i 1911:
     "Det er et meget delikat og viktig kompliment til DKK at religiøse mennesker er tvungne til å hate henne mer en noe annet i den vide verden. Religiøse mennesker kan være uenige blandt dem selv på alle mulige punkter, men de er i allefall enige i det, at Kirken er uvennen og må bli tilintetgjort. Nå, dette er et merkverdig fenomen-at en religion skal ha slikt et monopol på å bli hatet av religiøse personer.  Anglikanere hater ikke Wesleyanismen (Metodister); Wesleyanere hater ikke Kongregasjonalister; Kongregasjonalister hater ikke Christian Science. De misliker og de er uenige, men deres følelse er ikke sterke nok til å kalles for hat. Men de hater Katolisisme. Det er ikke noe tvil om det.  
     Inkvisisjonen, St. Bartolomeus massakre er ofte brukte argumenter for dette hat når det kommer til syne; men det er ikke virkelig disse ting.  Det er selveste Katolisismen.
     Det er det som er kalt for "intoleranse"- det er Kirkens krav på å være sannheten-som ligger til bunns til deres trøbbel. Og derfor ser vi religiøse folk rive sine klær i horror p.g.a denne helligbrøderske arrogans; og vi ser Jesus i Hans Kirke, spyttet på og dømt, hvor Han står bundet ved pilaren". 
[Det høver å avslutte med et sitat fra en artikkel: Kristendom og revolusjon, av Fr. Juan Carlos Iscara SSPX.  
     "Kristendom er ikke Kirken.  Derfor, til tross at det kun er èn Kirke, kan det være mange "Kristendommer". P.g.a forskjellen i dette jordiske menneskeliv, etter de ymse tider og steder. Kirken er ikke bundet ved absolutt èn realisasjon av kristendommen. Kirken eksisterer selvom det finnes ingen kristendom (som den gjorde de første tre århundrer av kristenheten), og hun fortsetter å frelse og helliggjøre mennesker midt i utenlandske kulturer, mentaliteter, sedvane og institusjoner. ... Det er ingen synd i Kirken; det som er syndigt i hennes medlemmer tilhører ikke henne. Men Kristendom er preget av dens medlemmers synder, som kan tilføre den store feiler og fravik.  Alle "Kristendommer" er ufullkomne. Kirken vil fortsette i evighet sin frelses og helliggjørelses gjerning, men Kristendom, som alle ting her i verden, er forgjengelig. Kun Kirken vil overleve alle forandringer i historien til tidenes ende." A.R]